Primăvară lui 1851.
Cuvântul "victorian" intră în limba engleză
și o femeie foarte mica intră într-o clădire foarte mare.
Are doar 1,50 m, si cumva incape in ele.
Momentan, "insarcinată" cu viitorul, pare o sfânta.
Victoria este "burdusita" de venerație religioasă.
<>
Nici ea, nici altcineva nu a mai văzut vreodată o așa clădire:
o seră de marimea unui palat, cu diferența că aceasta este,
inca de la inceput, un "palat al poporului"!
O revistă populară îl numește Palatul de Cristal.
Spatiile grandioase sunt pline nu cu curteni și lachei, ci cu masini cu aburi și locomotive,
o uriasa vitrina a imperiului industrial Britanic.
Doar cu 3 ani mai înainte, în 1848, Europa era sfâșiată de revoluții.
Guvernul s-a temut ca se va întâmpla la fel si aici.
După cum s-a dovedit, alte țări au avut război și revoluție,
noi am avut Marea Expoziție.
Alte țări au avut baricade,
noi am avut cozi vesele la comedii.
Într-o epocă bântuită de teama suprapopularii,
a fost una dintre cele mai mari mișcări de masă din toată istoria europeană.
6 milioane de oameni au venit sa vada spectacolul spectacolului.
În 1848, masinile industriale păreau să fie dusmanul bărbaților și femeilor obișnuiti:
fălci mecanice căscate, "hrănite" de nenumarate vieti,
care apoi "scuipau" cârpe sau cuie.
Tehnologia, avertizau profeții apocalipsei,
era un motor inuman, care ii ducea pe muncitori la revolte disperate.
Dar în sera strălucitoare,
părea ca cineva a fluturat o baghetă magică pe deasupra brutelor mecanice,
transformându-le din căpcăuni, in uriasi prietenosi,
fericiti să fie priviti intr-o excursie in familie:
nu în ultimul rând de catre prima familie a tarii, reunita în mijlocul echipamentului.
La urma urmei, "Papa", Printul Albert, forța motrice din spatele expoziție,
era primul prinț din istoria europeană
care a facut din conexiunea sa cu lumea afacerilor
o marcă de mândrie, nu de rușine.
Dar "Mama"?
Ca mama a unei familii care se marea rapid
ar fi fost de așteptat ca Victoria să știe dacă cultul progresului va face din Britania,
nu doar o mare națiune, ci si una buna,
o "gospodină", nu o "stricată".
Sa faca in asa fel ca femeile noastre sa vada dincolo de schimbarea dureroasa,
o societate industrială sigură și zgomotoasa.
Dar desigur, nu era o familie obișnuită.
In ciuda fotografiilor de familie, Regina Victoria nu era chiar o "d-na Medie".
Epoca care ii va purta numele va vedea transformări in viața femeilor
pe care Victoria nu si le putea imagina în "orbitoarea primăvara" a domniei ei.
Dacă le va ura bun venit, dacă chiar le va înțelege,
dacă isi va "matura" trecutul și palatul de sticlă,
rămane de văzut.
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
VICTORIA SI SURORILE EI
În 1837, când a devenit regină, Victoria avea doar 18 ani.
Era pura ca un boboc de trandafir, părand a fi o schimbare binevenită
dupa incontestabilele "impure" domnii ale unchilor ei George IV și William IV,
dependenti de plăcerile patului și ale mesei,
și indiferenti la greutățile îndurate de marea majoritate a supușilor lor.
Spre deosebire de unchi,
Victoria a fost crescuta sa fie un model de moderare virginala și dăruire.
Nici un rasfat regal pentru ea.
La un moment dat, ea și mama ei, Ducesa de Kent,
au fost forțate să se mute din Palatul Kensington pentru a face economii.
Deci, anii cei mai frumosi ai copilariei Victoriei
s-au scurs in locuri stimulator de ordinare ca Ramsgate și Sidmouth.
Mult mai tarziu, pentru un motiv oarecare,
Victoria isi va vedea copilăria ca pe un timp al tristeței și singurătatii.
Este adevărat că, la fel ca majoritatea copiilor din clasa de mijloc și aristocratie,
a fost supusă unui regim evanghelic de rugăciuni și de continuă auto-examinare.
A păstrat un jurnal, plin de scrieri solemne și auto-critice.
Pentru august 1832, citim:
"Foarte, foarte, foarte" - subliniat - "teribil" - subliniat - "de obraznica".
Dar putea ca educatia creștină, forța motrice a generației sale,
sa serveasca ca auto-educatie pentru imbunatatirea vietii poporului ei?
Aceasta-i întrebarea!
In prima călătorie în inima Angliei industriale întunecate,
printesa adolescenta va vedea ce ii statea împotriva.
Aproape de Birmingham, a calatorit prin infernul britanic:
funingine și sulf.
<<Oamenii, femeile, copiii, satele și casele, toate sunt negre.>>
<>
<<amestecate cu colibe mizerabile, căruțe și copiii mici in zdrente.>>
Totusi, doar imaginea din tren a fost cea mai apropiata vedere pe care Victoria a avut-o
despre realitatea sumbră a "cosului britanic".
În orice caz, avea alta treaba:
intalnirea cu istoria.
Era pregatita pentru toate aceste morminte, coroane și tronuri?
Clipa a venit în primele ore ale lui 20 iunie 1837,
cand printesa adolescenta în cămașa de noapte,
a fost trezita de sosirea Lordului Chamberlain și a Arhiepiscopului de Canterbury.
<<...care mi-au adus la cunostinta că bietul meu unchi, regele, nu mai era,>>
<<și că, prin urmare, eu sunt regina.>>
<>
La încoronarea ei, la 28 iunie 1838,
tânăra regina a făcut ce trebuia sa faca:
a cărat grelele rochii și simboluri regale cu aplomb.
Dar a adus, de asemenea, si ceva mai important decât demnitatea:
o bucatica de umanitate.
Cand lordul Rolle în vârstă de 87 de ani,
s-a clătinat cand a încercat să urce treptele tronului ca să-si aducă omagiul,
instinctul sufletului bun al Victoriei a iesit la iveală, ea coborand treptele ca să-l întâmpine.
Toată lumea a observat gestul.
Era tânără, dar nu precoce.
Știa că are nevoie de ajutor
și a fost destul de înțeleapta ca sa-l ceara de la cineva foarte capabil să i-l dea:
Primul-ministrul liberal, Lordul Melbourne.
A câștigat încrederea Victoriei printr-o tactica simpla, dar inspirata:
absolut niciodată sa nu o denigreze,
niciodata sa nu o tratează ca pe un copil care avea nevoie de protecție.
În schimb, a tratat-o ca pe un adult,
suficient de sofisticata ca să se poata bucura de înțelepciunea lui,
de bârfa lui politică și chiar de glumele lui nepotrivite.
Sub îndrumarea lui,
increderea și personalitatea publica a Victoriei au înflorit.
Era, desigur, "prada" cea mai dorita din Europa.
Mama Victoriei a "plouat" cu banchete și baluri
ca să se asigure ca Victoria întâlneste prinții cei mai eligibili,
incluzandu-i si pe verii ei de Saxe-Coburg, Ernest și Albert.
A fost sa fie ca unchiul sau, Leopold
în primăvara anului 1839, sa sugereze pentru prima data Victoriei
că poate ar putea dori sa se căsătorească cu Prințul Albert de Saxa-Coburg.
Ca toate tinerele, probabil ca inițial a găsit subiectul un pic cam jenant.
Dar odată abordat, ajutat si de frumosul sau chip,
sau asa cum a spus ea, "de un chip german angelic",
a intrat destul de repede in joc,
practic insfăcănd capul creț propus și a alergat cu el la altar.
Victoria a adus inelul
si ii cerea lui Albert sa-si prinda părul
si se zvârcoleau în sedinte de sarutari.
Dar dacă uneori părea determinată "să poarte pantalonii" în căsătorie,
au existat și momente, mai ales imediat după nuntă,
când Victoria pur si simplu s-a topit în uimitoarea fericire a iubirii conjugale.
<>
<<și să sărut acest drag obraz moale,>>
<>
Pasiunea unuia pentru celălalt, era o chestiune strict privată.
Dar pentru cei mai multi britanici din sufocantele orașe industriale supraaglomerate,
ca Manchester,
intimitatea dormitorului era un lux de neimaginat.
Manchester reprezenta cei mai bun și cei mai rău duse la extreme terifiante;
un nou tip de oraș,
in care coșurile din suburbiile industriale te saluta cu coloane de fum.
200.000 de "bâzâitori" ingramaditi în stup
pentru a face bani pentru domnii Bumbaco-polisi.
Un turist american, văzand petele negre din Manchester, a spus:
<>
Și a mulțumit lui Dumnezeu ca nu s-a născut sărac în Anglia.
Tesatoriile de bumbac cereau cu brutalitate o atentie speciala.
Familii întregi trebuiau sa intrețina aproape tot timpul mașinile.
Copiii aveau dezonoranta dar periculoasa sarcina
de a aduna puful de bumbac de sub masinile în mișcare.
La fel de rău, chiar si mai rău, era când nu mai aveau locuri de muncă.
În primii ani ai domniei Victoriei,
au fost concediate zeci de mii de maini.
O femeie, Elizabeth Gaskell, a sunat alarma,
fiind prima "sora" a Victoriei care "si-a scos capul afară".
Uimitor, infierbantatul ei protest a luat forma binevoitoare a unui roman.
Dar ce carte!
Când "Mary Barton" a fost publicată în 1848,
nimeni, nici măcar Charles Dickens, nu mersese atat de departe ca Gaskell
în descrierea exacta a macabrei realitati a mizerie industriale.
Soție a unui predicator unitarian din clasa de mijloc,
Gaskell traia într-unul din cele mai sarace cartiere ale orașului,
ale "palatelor de gin", ale canalelor deschise și ale aleilor întunecate mirosind urât,
unde copii numai piele si os se jucau printre sobolani.
In "Mary Barton" nu vedeai doar asta,
ci "vedeai" pentru prima dată clasele muncitoare din Manchester în paginile literare.
Pentru cei mai multi cititori,
trebuie să fi fost o limbă mai străina decât franceza sau germana.
<>
<
<<și care ne intreaba din ochi de ce i-am adus pe lume ca să sufere.>>
Până la sfarsitul lui "Mary Barton",
un cuvânt te "loveste" ca un ciocan din nou si din nou, pana cand ramane in memorie.
Acest cuvânt este "clemmed" - foame.
Il spui, și te referi la întreaga lume aflata pe muchie de cutit care luptă pentru supraviețuire
descrisa de Elizabeth Gaskell.
Elizabeth Gaskell credea ca relatarea sociala pitoreasca sincera putea aduce schimbarea.
A scris vărului ei:
<>
Unul dintre sustinatorii lui Gaskell, filozoful social Thomas Carlyle,
credea ca era inutila încercarea de a îmbunătăți un sistem atât de fundamental inuman,
ca industrializare.
<<Acum nimic nu se mai face manual:
<>
Pentru Carlyle, exista doar o singură cale de mântuire:
Britania trebuie să renunte la mașină
și sa scoata la iveala spiritul secolelor creștine ale Evului Mediu,
ultima dată când credința a fost mai importanta decât banii.
Pentru a face această uriasa conversie "de la Babilon la Ierusalim",
nu trebuia decat sa se faca o revoluție creștină "în clădire".
Și nimeni nu era mai convins de aceasta decât cel mai mare dintre reformatorii gotici:
Augustus Welby Northmore Pugin.
O nouă generație de biserici va fi în prima linie
a războiului de salvare a sufletelor victoriene.
Pugin nu era niciodată multumit doar s-o spună.
Credea, cu toată fervoarea vechii credințe,
că o biserică "machiata" corespunzător insemna chiar Raiul!
Și înainte de a muri, brutal si devreme, la vârsta de 40 de ani,
a vrut să fie sigur că, mai ales aici, la Biserica St Giles din Cheadle, Staffordshire,
o să-i faca pe oameni sa vadă cat de "glorios de colorat" va fi.
Dar oricat de hrănitoare spiritual ar fi,
nu punea pâine pe mesele milioanelor de nevoiași.
Primul deceniu al reginei Victoria
a fost, de asemenea, si o perioadă de dificultăți economice pentru mulți dintre supusii sai.
O cădere a comerțului exterior a dus la disponibilizări în masă în orașele industriale.
Pâinea era un lux nepermis pentru șomeri,
care acuzau legile porumbului că tin scump grâul importat in Marea Britanie.
Furia și disperarea clasei muncitoare erau aproape de punctul de fierbere.
Pentru reformatorii din clasa de mijloc, răspunsul era simplu:
trebuie doar să se elimine legea porumbului și totul va fi bine.
Dar purtătorii de cuvânt militanti ai muncitorilor nu erau convinși:
vroiau mai mult.
Numai un guvern cu adevărat popular, o democrație adevarata,
pot face ceva pentru rezolvarea problemelor lor.
Si-au spus cererile într-o "Cartă a Cetățenilor",
o noua Magna Carta a epocii moderne.
In ea cereau drept de vot pentru toți barbatii,
buletine de vot secrete,
parlamente anuale.
Cum să le obtina?
Prin forță morală dacă se putea, prin forță fizică dacă trebuia.
Într-un climat de frică și ură,
poporul trebuia să decidă pana unde mergea loialitatea lor.
Dacă erai de partea dreapta a liniei,
dacă dețineai una dintre cele mai mari fabrici de filatura, ca aceasta din Ancoats,
credeai că acesti cartiști erau doar o gloata, induși în eroare de demagogi.
În plus, toata nu lumea spunea ca acest capitalism era un bâlci!
Atâta timp cât aveai incredere in piață,
ei bine, piata, mai devreme sau mai târziu, se corecta singura,
iar săracii, oamenii care lucrau aici, care erau acum flămânzi,
vor hrani grasii țării mâine.
Pe 10 aprilie 1848, o petiție cartista monstru,
semnată de aproape 2 milioane de bărbați și femei,
atat de mare, incat va fi nevoie de două cărute ca să fie carate in parlament,
a fost adusa la Londra.
În jur de 150.000 de cartiști cu pancarde și rozete verzi, rosii si albe
converg spre Camera Comună pentru cel mai mare raliu politic din istoria Britaniei.
Guvernul era pregătit.
Londra a fost transformata într-o imensa tabără militara,
cu santinele, arme și chiar cu tunuri postate in locurile critice,
ca Turnul Londrei și Banca Angliei.
Soldați au fost postati si in The Mall pentru a preveni accesul la Buckingham Palace,
dar familia regală fugise deja pe Insula Wight.
Confruntat cu aceasta gigantica desfasurare de armate, lideri, proprietari de ziare și deputati,
Fergus O'Connor, nu a avut de ales.
A dat ordin ca nimeni să nu provoace trupele, cu atat mai putin sa le ațațe,
pentru ca rezultatul va fi o baie de sânge.
Unii dintre tinerii cei mai aprinsi credeau ca totul era de vanzare.
Dar ce trebuia să facă Fergus O'Connor?
Sa-si dezlănțuiasca armata poporului contra soldaților reginei, numai ca să-i macelareasca?
Și cum ar fi ajuatat aceasta cauzei muncitorilor din Britania?
În plus, priviti aceasta fotografie a sedintei comune.
Prima fotografie politica din istoria noastră.
Nu sunt pe cale să ia cu asalt baricadele? E posibil sa se fi uitat pentru moment
ca amenințarea revoluției care se raspandise prin capitalele Europei în 1848,
putea sa se întâmple si aici.
Dar visul tuturor acestor muncitori
la o viata mai decentă, mâncare suficienta, la o parte din "Bonanza victoriană",
era mai acut ca oricând.
Dacă nu le vor obține prin revoltă armată, le vor obține ca britanicii:
cu pași mici, dar decisivi,
prin construirea impreuna a unei comunități auto-suficiente.
Aceasta este tot ce a supraviețuit intact din aceste mici proiecte himerice:
una dintre vilele cartiste ale coloniei companiei Land
din Great Dodford, Worcestershire.
Fondată în 1845,
Compania Land a fost ideea a nimeni altuia decât a lui Fergus O'Connor.
A cumpărat terenul, pe care l-a împărțit membrilor companiei în gospodării mici,
cu menirea să readuca oamenii din mahalalele industriale
înapoi, in lumea rurală a strămoșilor lor.
Vor primi cateva hectare ca să-si obtină propria hrană și sa duca o "viață mică".
"Fa-o sau mori" a fost motto-ul coloniștilor la venirea in locuri ca Great Dodford,
iar munca lor nu a fost un simplu picnic:
au cultivat pământul, au plantat legume, au construit drumuri,
fără sa fie siguri de rezultate.
Dar unii dintre ei erau determinati sa o faca, în special femeile cartiste.
Ann Wood, de exemplu, care a trăit într-o colibă foarte asemanatoare cu aceasta,
a fost doar o simpla servitoare din Edinburgh,
dar una cu multa cumpătare scoțiana și determinata sa economiseasca 150 £
ca sa dea avansul pentru un lot la Great Dodford.
Care ii dadea posibilitatea sa-si recolteze culturile.
Și, după ce s-a stabilit la numarul 36, împreună cu cele două fiice ale sale,
Ann a dus-o destul de bine, în orice caz suficient pentru a duce o viata lunga, murind la 86 de ani.
Deci, când toata "galagia și furia" s-au mai potolit,
părea să conteze mai mult sa-ti faci o casă, decat o revoluție.
Insuși Printul Albert a înțeles acest lucru.
În anul Marii Expoziții, a comandat și a construit case model pentru clasa muncitoare
care apoi au fost reconstruite la Kennington,
foarte aproape de locul revoluției cartiste care nu a mai avut loc.
Și pe măsură ce anii boom-ului lui 1850 au înlocuit cei 40 de ani de foamete,
Britania nu a mai semănat niciodata asa de mult cu una a clasei de mijloc,
începând chiar cu monarhia.
Prin țară circulau multe fotografii
care ii infătisau pe regina și pe prințul Albert, nu pe "marele lor cal de aristocrati",
ci trăind conform ritualurilor vieții clasei de mijloc.
Respectabili, încrezatori, chiar un pic plictisiti.
Regina Victoria va avea 9 copii,
iar Britania nu a mai avut niciodată un monarh care sa mearga atat de departe
cu publicitatea plăcerilor ei domestice facuta pentru națiune.
Plimbare în parc.
Joacă cu copiii.
Cântece în jurul pomului de Craciun.
Și, pe Insula Wight, intr-o "modesta" evadare pe litoral la casa Osborne.
Proiectata de Albert și savurata de Victoria
ca refugiu idilic de presiunile guvernarii.
Aici, Albert si-a pus biroul alături de al ei,
fiind si locul cel mai important in munca sa publica
de unde si-a "regizat" campania prin care a facut Britania industriala mai bună, dar și mai bogata.
Vazandu-i cum "se spetesc" muncind împreună, credeai că alcatuiau un cuplu perfect.
Dar acest cuplu nu era atât de perfect,
decat în privință devotamentului reciproc.
Aveau problemele lor, la fel ca noi toti.
<>
La rândul ei, de asemenea, Victoria nu se lăsa mai prejos când era nervoasa.
In fata poporului,
lăsau sa se vada ca erau mult mai bine decât multe alte cupluri nefericite,
forțate să rămână împreună prin convenție.
<>
Surprinzător, acest "ecou" semana cu ceea ce iesea din gura și penita
a doi dintre criticii cei mai îndrăzneți ai convențiilor victoriene despre căsătorie:
John Stuart Mill și Harriet Taylor, soț și soție timp de 7 ani,
indragostitii torturati mult timp si într-un mod ciudat de modelul victorian,
și autorii cartii "Despre supunerea femeii".
Nu uitati ca acestea se intamplau
intr-o epocă în care femeia trecea automat in proprietatea soțului ei când se căsătorea.
Bărbații aveau dreptul să-si bată soțiile,
daca batul nu era mai gros decât degetul lor mare,
și să le închidă daca refuzau sa faca sex.
În 1830, filosoful John Stuart Mill
a mers la o petrecere care i-a schimbat viața pentru totdeauna.
A fost "traznit" de vederea unui gât de lebădă cu ochi negri enorme.
Aparțineau lui Harriet Taylor,
scriitoare, poeta și soție nefericită.
Între supeu și port,
John si Harriet au fost loviti de revelatia instantanee
că isi găsiseră sufletul pereche.
Dar fiind doi intelectuali seriosi,
dragoste interzisa a lui Mill și Taylor nu putea ramane doar o pasiune privata egoista.
Trebuia judecată cu voce tare ca o problemă publică.
Situația lor doar a clarificat
ipocrizia lipsei de iubire din căsătoria victoriana.
<<În unele legi despre sclavi, sclavul putea,>>
<<în anumite cazuri de maltratare,>>
<>
<<în niciun caz de maltratare, dacă nu exista un adulter.>>
Deci, nu era altă cale de ieșire
decât adulterul sau suferința mizera în tăcere.
De cele mai multe ori trebuia ca o căsătorie să fie vazuta ca o tranzacția de proprietate
și apoi sa se foloseasca educația și legea ca să se puna in lumina și să se protejeze femeile.
Taylor și Mill vor trebui să aștepte 19 ani
șansa de a practica ceea ce predicau.
În 1849, neiubitul soț al lui Harriet a murit în cele din urmă,
eliberându-i drumul căsătoriei cu John Stuart Mill.
Dar nu înainte ca el sa renunțe oficial la toate drepturile pe care i le dadea legea
asupra proprietatii și persoanei soției sale.
Dar fericirea lor a fost de scurtă durată.
Harriet Taylor a murit de TBC în noiembrie 1858.
Dar au lasat un epitaf.
Toate ideile si le-au "varsat" în "Despre supunerea femeilor",
cartea lor, pe care Mill a publicat-o in 1869.
Căsniciile fericite și egale nu mai era doar preocuparea lor.
Femeile, care reprezentau până la jumătate din forța de muncă din Britania,
trebuiau să aibă o remunerație egală la munca lor.
Și, cel mai incredibil dintre toate, trebuiau să aibă drept de vot!
A fost o carte ale cărei idealuri au dat un puternic impuls Mișcarii Femeilor.
După a doua Reforma din 1867,
aproape toti barbatii aveau drept de vot,
ceea ce a făcut sa apara ca o nedreptate flagranta că femeile nu il aveau.
Mill, el însuși deputat, a încercat să le sustina cauza
și chiar a câștigat sprijinul a 73 de deputați.
Au pierdut la vot, desigur, dar cuvintele erau rostite,
și s-au auzit mai tare mai ales in Manchester-ul doamnei Gaskell.
Se scosese la iveală ca o democrație adevarata nu putea fi doar a bărbaților.
Regina Victoria putea avea îndoielile ei despre căsătoriile nefericite,
dar aceasta era o încălcare a cuvantului Domnului despre relațiile corecte dintre sexe.
A vrut să se știe în termeni clari ceea ce gândea:
<>
Aceasta era potrivit și adecvat sa faca femeile, accepta Victoria,
dar numai folosindu-se de calitățile tandreţei
pe care Dumnezeu le-a dat sexului lor.
Asistentele, de exemplu, erau pe bună dreptate numite surori și matroane.
Dar era corect ca propriul nepot al reginei
sa-i spuna uneia din ele "mamica"? 456 00: 35: 21,095 --> 00: 35: 24,451
Intoarsa în Britania, Florence Nightingale si-a atras reputația
de "Îngerul Milosteniei din Crimeea".
Dar femeia pe care soldații supraviețuitori au adorat-o cel mai mult,
pentru foarte bunul motiv că i-a văzut trecand prin cei mai rău,
a fost cea mai uitata și cea mai nenorocoasa dintre surorile Victoriei:
se numea Maria Seacole.
Mary Seacole era din India de Vest,
fiica unui scoțian și a unei jamaicane.
În mare măsură autodidacta,
remediile ei caraibiene au devenit celebre după ce s-a vazut ca au oprit dizenteria
și dupa ce au adus înapoi dintre morți victimele febrei galbene si ale holerei.
Când Britania a intrat în Războiul Crimeii în 1854,
a încercat să-si ofere voluntar serviciile pe front.
Dar Maria nu se potrivea exact cu profilul asistentei medicale din clasa de mijloc.
A fost refuzata de cineva de la Surorilor Privighetori.
Atunci Maria s-a dus singura in Crimeea cu corabia și banii ei,
iar odată ajunsa acolo, a făcut ceva cu adevărat extraordinar.
Mary Seacole si-a construit "Hotelul Britanic" chiar pe linia frontului
dubland astfel atât capacitatea sălii de mese pentru a-i hrani pe baietii care luptau,
cat și sala de recuperare a bolnavilor și răniților.
În fiecare dimineață, gatea cazane uriase cu mancare, cu budinca de orez, de exemplu,
înșeua o pereche de catâri si umbla prin focul luptei cautand răniți,
carora le împărțea mancare, ceai fierbinte, medicamente,
dar mai presus de toate, dragoste maternă.
Mortierele treceau fluierand pe langa batrana femeie care se tăvălea de-a lungul liniilor.
<>
<<"Culcat, mamă, culcat!">>
<>
<<îmbrățișa pământul.>>
După război, soldații au sărbătorit-o intr-o gală de caritate.
Pe scurt, devenise o "victoriană eminenta".
Totuși, presupunea cineva,
că femeile venite sa-i ajute pe bolnavi vor merge un pas mai departe și vor visa sa devina doctor?
Aceasta este o altă poveste.
În 1860, Elizabeth Garrett
s-a înscris ca asistentă medicală chirurgicala la Middlesex Hospital,
dar ambițiile ei erau mult mai mari.
Dintre tampoane și ploști, privea atenta la intervențiile chirurgicale
și tăia organe în dormitorul ei.
Această educație improvizata a făcut-o sa îndrăzneasca
să dea examenul de medic al spitalului, nu de soră,
și când s-au publicat rezultatele, a aparut "un anume" E. Garrett in capul listei.
Cand s-a ordonat să se păstreze secret acest ultraj, ea l-a denuntat public.
9 ani mai târziu, francezii au numit-o doctor in medicina.
Și în 1874, a fost înființat la Londra primul colegiu medical special pentru femei.
Pentru Victoria, simpla idee ca fetele se uitau la niste chiloti,
era o indecență de neconceput mai mare decat tăierea trupurilor goale ale oamenilor morți.
Dar nici un medic nu i-a fost de ajutor în cea mai mare criză din viața ei.
În 1861, în anul in care Elizabeth Garrett isi croia drum in medicina,
Albert a contractat febra tifoidă,
care, după câteva luni de oribila deteriorare rapidă,
s-a încheiat cu moartea sa, în luna decembrie.
In acele ultime săptămâni totul a fost acoperit cu o semnificație religioasă.
Aici, de exemplu, este ultima carte citită de Albert,
"Peveril de pe pisc" a lui Walter Scott, iar pe forzaţ regina a scris:
"Această carte a fost citita până la pagina 81 de iubitul meu sot"
"in timpul fatalei sale boli"
"si cu 3 zile inainte de teribilul sau sfarsit."
Cand te duci la pagina 81, iată ce citești:
"Auzea vocile, dar renuntase să mai spună ceva despre ceea ce auzea;"
"în câteva minute, a adormit mai repede decât o facuse vreodată în toata viața lui."
Victoria l-a îngropat pe iubitul ei Albert în Mausoleul Italianate
pe care ea l-a construit aici, la Frogmore, în Windsor Great Park.
Moartea lui Albert a aruncat-o pe Victoria într-un paroxism de durere.
Nu a putut acceptat cu stoicism voința de nepătruns a Atotputernicului.
Pierduse nu numai un co-conducător, ci si un tovarăş.
Si-i mai dispăruse, de asemenea, si idila intima.
In abisul mizeriei ei,
trebuie să fi crezut că disparuse orice șansa de a mai fi fericita.
<>
Moartea a fost o prezență covarsitoare în viața Victoriei,
probabil si pentru ca nu era o "cucerire"
a soldaților, inginerilor și căpitanilor din industrie,
care păreau a fi în măsură sa cucereasca orice altceva.
Dacă nu-i puteau opri pe cei dragi din drumul spre mormintele lor,
cel puțin puteau creea iluzia că ramaneau alături de cei care ii jeleau
în marmură și fotografii.
In durerea ei înnebunitoare, neconsolata Victoria a știut cum s-o facă.
In fiecare dimineață, cu devotament religios, aranja sculele de ras ale lui Albert...
...în fiecare seară, ii aranja pijamale proaspete și un prosop curat.
Lipsindu-i prezența lui fizică, se culca cu cămașa lui de noapte langă ea.
Exuberanta tanara incapatanata
s-a transformat in cochilia dura a unei respingătoare văduve neconsolate,
pentru care cel mai mic semn de veselie era o trădare a sfintei memorii a lui Albert.
Penru cei obișnuiți cu o regina puternica,
părea ca s-a transformat in ceva ce nu si-au imaginat vreodată,
ca nu mai era raspunzatoare nici pentru ea, nici pentru țară.
Sentimentul Victoriei de datorie morala, atât de puternic la început domniei sale,
devenise atât de dependent de judecata bunului Albert,
incat, acum că el era plecat,
părea ca nu mai stia cum și unde să si-l exercite.
Nu se mai intamplase ca o femeie singura, văduvă sau fata bătrâna,
să facă față singura
vieții, chiar carierei, pe cont propriu.
Ca să vadă cum putea s-o scoata la capat,
avea nevoie doar să se duca cu poneiul
doi, trei kilometri pe drumul de la Osborne la Freshwater,
pentru a vizita pe cineva care nu era, nici văduvă, nici fată bătrână,
ci doar o simpla femeie.
Fotografa Julia Margaret Cameron.
Poate pentru ca si Victoria însăși era o avida colectionara de fotografii,
o atragea notorietatea camerei întunecate a acestei excentrice femeie pe jumătate franceză.
Pentru Julia Cameron, fotografia nu era doar un hobby de amator.
Lirismului poetic al fotografilor ei
ii deghiza nevoia stringenta de a face niște bani.
Mai rău, părea ca glorifica pervers mizeria camerei de lucru.
"Se agita" într-un coteț de păsări convertit in studioul ei,
rochiile și mâinile ii erau negre din cauza azotatului de argint,
recruta modele de bărbați și femei ca un sergent de armata
și urla inspaimantator la ei dacă se miscau înainte sa le spuna.
Inutil să mai spun, ca oamenii care au parasit Societatea Fotografica Regala
refuzau să o ia în serios.
<>
Ceea ce însemna, desigur, ca nu te așteptai de la o femeie tandra
sa poata stapani mașinarii, produse chimice, greaua tehnologie a muncii,
ca să nu mai vorbim sa faca o carieră profesională in ea,
in ciuda succesului evident al Juliei.
Dar unii dintre barbatii cei mai puternici și inteligenti ai epocii victoriene,
Tennyson,
Carlyle
și astronomul Sir John Herschel, care au pozat cuminti,
nu s-au lasat înșelați de poetica lumina a muncii ei.
Au "îmbrățișat-o" ca pe cea mai mare portretista a vremii.
Triumful Juliei ca artist
trebuie să fi fost remarcat de toate tinerele femei din anii 1870 și '80
care își doreau mai mult decât o soarta de soție și mamă.
Cand Girton College, primul colegiu pentru femei din Oxbridge,
si-a deschis porțile in apropiere de Cambridge în 1873,
aveau, pentru prima dată, un loc unde sa se educe,
eliberandu-le, daca vroiau, de a mai fi casnicele clasei de mijloc.
Dar daca "au băut din izvorul cunoașterii" în spatele zidurilor rosii din Girton,
unele dintre aceste tinere femei doreau să aiba acces nu doar la mănăstire.
Vechile indeletniciri ale femeilor, predarea, predicarea, asistența medicală,
nu mai erau de ajuns.
Au dat doar un educat designer pentru Beautiful House,
Dar în schimb "punctasera", cu Elizabeth Gaskell, o generatie mai inainte,
asupra urâțeniei intinse peste tot
intr-o Britanie in care incoltea din nou sentimentul crizei economice.
Unii chiar au decis sa-si faca case în locurile cele mai șocante pentru generația părinților lor:
în mahalalele orașelor industriale,
ingropate in noroiul și furia săracelor lor surori oropsite...
...pentru a face față adevărurilor dure,
descrise de tânărul George Bernard Shaw:
<>
Cei mai curajoși din aceasta noua generație
pot confrunta cu capul sus cele mai neplăcute adevăruri,
ca legatura dintre reproducere și sărăcie.
Annie Besant, a fost un fel de soție clericala binefăcătoare
de neconceput cu o generatie mai devreme
și de neconceput chiar si pentru regina.
Annie Besant a scandalizat țara
prin publicarea de sfaturi de contracepție pentru muncitori.
Totusi, o astfel de impertinență nu putea rămâne nepedepsita,
iar Annie s-a trezit victima unui ordin judecătoresc:
si-a pierdut custodia fiicei avuta cu fostul soț:
vremuri neiertatoare cu femeile judecate ca mame delasatoare!
Dar nimic nu a oprit-o din cruciada sa.
Căutand o cauza feminina, Annie si-a găsit ca partenera pe una dintre adolescentele
care lucra în mijlocul fumului de fosfor pentru "Bryant & Mai", în estul Londrei.
Erau plătite doar intre patru și zece șilingi pe săptămână,
iar dacă aveau picioarele murdare sau bancul de lucru dezordonat, erau amendate,
luându-li-se astfel mulți bani din salariile care erau deja patetice.
Si cel mai înfricoșător dintre toate,
fetele erau supuse constant riscului deformării hidoase a maxilarului, "phossy",
deoarece "Bryant & Mai" continua sa foloseasca fosforul,
la care alte companii renunțase.
În același timp, compania platea dividende uriașe acționarilor săi,
o cifră disproporționata, pe care Annie s-a grabit s-o reveleze clerului.
Annie a scris un articol despre situația dificilă a fetelor
in ziarul ei de campanie, "Legătura".
Și împreună cu militantul ei coleg socialist Herbert Burrows,
a distribuit exemplare din el la porțile fabricii.
Proprietarii lui "Bryant & Mai" au amenințat fetele
cu concedierea instantanee daca semnau vreun document
negând articolul și alungand jurnaliștii.
Dar, în loc sa semneze, fetele s-au dus in grup
la Annie și Burrows cu povestea lor si le-au spus:
<>
S-a format un comitet de grevă.
Besant și Burrows au promis să plătească salariile fetelor care nu particpau la acțiune.
George Bernard Shaw a lucrat ca voluntar la casieria fondului de grevă.
1.400 de fete au participat.
In cele din urmă compania a cedat, iar Annie Besant și fetele au iesit triumfătoare.
A fost ovationata ca si campioana a muncitoarelor
și a fost imediat căutata si de alte femei care sufereau de pe urma tratamentului.
În 1888, Annie a candidat la alegerile
pentru Consiliul lui "Tower Hamlets School" într-un docar împodobit cu panglici roșii:
a câștigat, printr-o victorie răsunătoare, cu 15.000 de voturi.
Chiar înainte de a avea drept de vot,
femeile au aratat de ce sunt in stare, câștigand alegerile locale.
De fapt, Regina Victoria
nu era oarba la mizeria care îngrozea tinerele asistente sociale din anii 1880 și 1890.
Zguduita de unele revelații din "Plânsetul amar din Londra proscrisa",
presa Guvernul Gladstone să se ocupe mai mult de problema locuințelor,
iar insistențele ei au dus la infiintarea unei comisii regale.
Dar, dacă vroia să vadă sau dacă putea să vadă,
în timpul Jubileul din calduroasa vara a anului 1887, existau două Britainii.
Aproape o treime din populația apta de muncă era șomera.
De asemenea, erau mii de șomeri fără adăpost,
care dormeau prin parcuri sau piețe, unii chiar in sicrie deschise:
strigoii proletariatului din Albion.
Dar, desigur, regina era ținuta departe de toate astea.
A văzut 30.000 de elevi săraci in Hyde Park,
care au primit cate o placinta cu carne, o bucată de tort și o portocala,
pentru a sărbători marele ei jubileu.
<>
Era genul de fapte care aducea un zâmbet -da, un zâmbet-
pe fața batranei regine.
Trebuia sa fie ca si tot restul vietii ei:
o tara scăldata în lumina serii de vara,
fețele bine spălate și cuminti.
In cele din urma, bătrâna doamna era un matriarh mulțumit:
bunica Imperiului,
tronurile Europei umplute cu "puii" ei.
Desigur, cineva lipsește din această fotografie naționala de familie.
În Abbey, printre toate splendoarile,
Victoria a simțit brusc un junghi.
<>
Victoria va trebui să aștepte încă 14 ani, până în 1901,
ca sa-l reîntalneasca pe cel...
<<...caruia națiunea și eu ii datoram atât de mult.>>
Prea-răbdatorul ei secretar, Frederick Ponsonby,
a spus ca nimic nu-i plăcea mai mult Victoriei decat organizarea înmormântărilor,
nici a ei nefăcand excepție.
Si-a organizat ea insasi funeraliile nationale și înmormântarea.
În mâinile ei era un crucifix de argint,
rochia ei albă era decorata cu flori vesele de primavara.
Semana cu Miss Havisham,
mireasa-virgina-de-80-de-ani-împodobita-cu-flori.
Nepărăsita niciodata de iubit, s-a dus să i se alăture.
Când s-a comandat efigia memorialului lui Albert
sculptorului Marochetti, în 1862,
Victoria a insistat ca si al ei sa fie făcut în același timp,
și cu aparenta pe care o avea când el s-a dus,
astfel încât să fie reuniti, cel puțin în marmură, la aceeași vârstă,
în culmea stralucirii uniunii lor.
Problema era ca nimeni nu-și putea aminti unde fusese pusa statuia făcuta cu 40 ani în urma!
De fapt, era zidita într-una din camerele renovate ale Castelului Windsor.
În cele din urmă, a fost găsita și a fost pusa alături de a lui Albert, conform ordinelor reginei.
Și acolo este si ea, ca și cum ceasurile au stat odată cu inima Prințului consort.
Dar ceasurile nu au stat, desigur.
Victoria putea sta langa iubitul ei îmbrăcata ca o prințesă medievală,
dar el era cunoscut de toți ca un progresist,
ca resortul principal al domniei sale.
Albert era cel mai bine văzut
ca o forță de bunătate și măreție,
ca o mișcarea izvorata din era mașinii
infrânata de ancora moralei casei Victoriene.
Se credea ca femeile din Britania, "surorile și fiicele" Victoriei,
erau recunoscătoare ca-si puteau "încălzi inimile la vatra ei".
Dar aceste "incendii confortabile"
au aprins dorinte care nu mai puteau fi stinse cu o domesticitate placida.
Acesti mici "eliberatori", carnetul de cecuri, yala și bicicleta,
"au sarit peste prag" și au iesit în stradă.
Nu-ti poti imagina cate schimbari vor face fetele!
Regina a calarit de la Londra la Windsor
cu văduva unuia din viceregii ei din India: Lady Lytton.
Doar 8 ani mai târziu, fiica ei, Constance, în închisoare pentru ca era o "sufragetă"
isi va exprima parerea despre viitorul femeilor din Britania...
...scrijelandu-si, cu o bucată de smalt de la un ac de păr...
...litera "V" pe piept.
Dar nu era un "V" de la Victoria.
Era un "V" de la Voturi.
(: SDR :)